"Український селянин" - збірник наукових праць із проблем аграрної історії, історії селянства, зокрема історіографії, методології, джерелознавства, а також історичного розвитку селянства на основних етапах історії. Для широкого кола фахівців гуманітарного профілю, викладачів, аспірантів, пошукачів, студентів і всіх, хто цікавиться аграрною історією. Рік заснування: 2000 ISSN: 2413-8142 (Print) 2788-5364 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: EN-GB">КВ №16452-4924Р від 02.02.2010 Витяг з реєстру суб'єктів у сфері медіа-реєстрантів: R30-01519 (рішення №1224 від 31.10.2023) Фахова реєстрація у ДАК України: Постанова президії ВАК України від 22.12.2010 р. № 1-05/8 (Бюлетень ВАК України, 2011. – №2); Наказ Міністерства освіти і науки України від 21.12.2015 №1238; Наказ Міністерства освіти і науки України від 15.10.2019 №1301. Спеціальність ДАК: 07 – історичні науки Періодичність: 3 рази на рік (із 2024 р.) Мова видання: змішаними мовами: українська, польська, англійська Засновник: Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького. Видання здійснюється за організаційної підтримкиНаукового товариства істориків-аграрників та Науково-дослідного інституту селянства та вивчення аграрної історії. Відповідальний редактор: доктор історичних наук, професор Сергій Корновенко (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького, м. Черкаси, Україна). Заступник відповідального редактора: доктор історичних наук, професор Анатолій Морозов (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького, м. Черкаси, Україна). Відповідальний секретар: кандидат іст. наук Юлія Пасічна (Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького, м. Черкаси, Україна). Адреса редакції: м. Черкаси, бул. Шевченка, 81 Телефон: +38097-211-15-37 Електронна адреса: ukr.peasant1@gmail.com Адреса сайту видання (URL): http://ukr-selianyn-ejournal.cdu.edu.ua
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
Із селян у «протестанти» та «психопати»: семіотичні трансформації селянських релігійних рухів у православному дискурсі кінця XIX — початку XX століття
Анотація. Метою дослідження є аналіз дискурсивних механізмів, за допомогою яких православні богослови, місіонери та сектознавці другої половини XIX — початку XX століття формували образ селян-сектантів, інтерпретуючи їх як носіїв «протестантизму» або як психічно хворих — «психопатів». У центрі уваги — дискурсивні механізми, за допомогою яких синодальна церква адаптувала несистемні релігійні практики до умов модернізації, що супроводжувалася сцієнтистськими тенденціями та інституційними змінами. Дослідження розглядає, як православні богослови, місіонери та сектознавці формували образ селян-сектантів, спираючись на західні інтелектуальні конструкти, такі як протестантизм, та на медичну патологізацію екстатичних практик. Наукова новизна полягає в систематичному аналізі православних дискурсивних практик із акцентом на семіотичні аспекти категоризації локальних релігійних рухів, таких як штундизм, мальованство чи пашковство. Встановлено зв’язок між формуванням сектознавства як академічної дисципліни та конструюванням уявлення про протестантизм як узагальнену модель сектантства, а також кореляцію між позитивістськими ідеалами епохи та тенденцією до пояснення релігійного екстазу через психопатологію, що підкріплювалася співпрацею церкви з психіатричними інституціями. Висновки дослідження показують, що інтерпретація селянських релігійних рухів як протестантських або патологічних форм була частиною ширшої стратегії синодальної церкви з уніфікації релігійного розмаїття в імперському суспільстві. Ці моделі не лише спрощували складну картину селянських вірувань, а й створювали теоретичне підґрунтя для місіонерської діяльності, відображаючи модернізаційні процеси, що охоплювали соціальні, інтелектуальні та релігійні сфери тогочасного життя.
Авторське право (c) 2025 Український селянин
Феноменологія українського селянства в умовах совєтської модернізації: проблема екзекутивних кіл
Анотація. Метою статті є поглибити наукові знання про причини, характер «протікання» та наслідки совєт- ської (сталінської) модернізації українського села, використавши для цього чинник феноменології. Наукова новизна результатів дослідження полягає у врахуванні ключових характеристик селянської менталь- ності при аналізі складних процесів модернізації совєтського (періоду сталінщини) села. Серед цих характеристик автор виділяє жіноче начало в ментальності, яке в історичних процесах формування мислення та поведінки людей постає як феномен виконавчих кіл. Зрештою, у 1920–1930-х рр. українські селяни швидко ставали совєтськими людь- ми (колгоспниками), при цьому їхня «подвійна ідентичність» означала збереження екзекутивних (феміністичних) кіл, які не були зруйновані більшовицькою владою. За сприятливих умов ці кола не лише дозволяли зберегти українську ідентичність, а й сприяли її утвердженню. Методологічною основою розвідки є міждисциплінарний підхід, що в цьому випадку передбачає більш продук- тивне використання теоретичних засад культурно-історичного синтезу для з’ясування ментальних аспектів соціаль- них дій українських селян в умовах совєтської модернізації. Висновки. Партійна номенклатура, яка з утвердженням в Україні більшовицького режиму отримала реальну владу й виступила ініціатором, організатором та виконавцем історично назрілих процесів модернізації селянства, була для нього чужою. У 1920-х–1930-х рр. саме вона інтенсивно руйнувала основи усталеного традиційного суспіль- ства. Робила це настільки радикально й водночас завуальовано, що нерідко складно було відрізнити декларовані зміни прогресивного (модерного) спрямування від методів «високого модернізму», з його потребою підганяти реальність під ідеологічну абстракцію, також з екстремізмом, жорстокістю. На цьому складному процесі позначався вплив притаманного селянству, хоча й малопомітного сучасниками внутрішнього (латентного) світу. До його системних ознак належала екзекутивність (екзекутивні кола), що разом із іншими ментальними феноменами визначали траєк- торію існування та виживання українців як самобутнього сільського соціуму в екстремальних умовах. Синтезовано з іншими системними ознаками вона «унормовувала» відносини з більшовиками, їхньою політикою, хоча історично цей своєрідний компроміс не міг тривати довго.
Концептуальні засади історико-краєзнавчих досліджень в Україні (друга половина ХІХ — початок ХХ ст.)
Анотація. Мета статті полягає в аналізі концептуальних засад історико-краєзнавчої діяльності в Україні другої половини ХІХ — початку ХХ ст. Мета досягається шляхом розкриття місця статистичних органів у розвитку краєзнавчих досліджень і внеску ключових науковців та краєзнавців у формування методологічної бази та концептуальних засад дослідження регіональної історії. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному розкритті взаємозв’язку між становленням історичного краєзнавства України у другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. та діяльністю статистичних органів на тлі національного відродження, які функціонували не лише як адміністративні установи, а й як наукові центри. Впер- ше систематизовано роль українських губернських та земських статистичних органів у розвитку краєзнавства та формування наукових концепцій дослідження локальної історії, етнографії та демографії. Окреслено внесок визначних науковців, зокрема В. Антоновича, М. Костомарова та М. Грушевського, у формування методологічних підходів до регіональних студій. Методологія. Дослідження ґрунтується на історико-аналітичному, компаративному та міждисциплінарному підходах. Використано метод історичної реконструкції для аналізу діяльності статистичних органів, а також структурно-функціональний підхід для вивчення їхнього внеску у розвиток історико-краєзнавчих студій. Контент- аналіз публікацій та архівних джерел дозволяє простежити специфіку краєзнавчої діяльності в контексті імперської політики русифікації. Висновки. Статистичні органи України другої половини ХІХ — початку ХХ ст. відіграли унікальну роль у роз- витку історико-краєзнавчих досліджень, інтегруючи адміністративну, наукову та освітню функції. На відміну від подібних установ у Російській імперії, українські губернські комітети стали частиною національного відродження, розробили спеціалізовані програми збору даних та публікували наукові історико-краєзнавчі матеріали. Вони спри- яли систематизації знань про локальну історію, що в умовах імперських утисків набувало особливого значення для збереження національної ідентичності. Діяльність статистичних органів і науковців-краєзнавців стала важливим чинником розвитку української історіографії та заклала основи регіональних досліджень, які отримали подальший розвиток у ХХ ст.
Український соціал-демократ Мойсей Вовчинський: із селянської свитки в депутатський фрак
Анотація. Мета цієї статті полягає у тому, щоб крізь призму біографії українського селянина Мойсея Вовчинського прослідкувати результати пропаганди політичних партій на зміст і прояви суспільно-політичної активності селянської верстви. Наукова новизна полягає в тому, що вперше в історичній науці відтворено сторінки біографії, маловідомої у вітчизняному дискурсі постаті селянського походження — М. Вовчинського, єдиного представника УСДРП у Державних думах імперії Романових. Висновки. Мойсей Микитович — пересічний землероб, котрий під впливом агітації політичних організацій став свідомим борцем за національне та соціальне визволення українського народу. Пік його активності припав на період Першої російської революції, час коли Мойсея обрали депутатом II Державної думи від Української соціал-демократичної робітничої партії. Попри пасивність у законотворчій діяльності, М. Вовчинський проявив себе як завзятий позадумський революційний діяч. Його політичну кар’єру перервали репресії царського уряду. Біографія Мойсея — показовий приклад впливу соціал-демократичної пропаганди на соціальну активізацію селянства на початку XX ст.
Євген Чикаленко про аграрну складову соціальних відносин в українському селі (1900–1920-ті роки)
Анотація. Мета статті: поглибити розуміння соціального статусу українского селянства, зокрема Півдня України й частково Полтавщини, використовуючи спогади, щоденникові записи та матеріали епістолярію Євгена Чикаленка як світоглядних джерел, що належали відомому представнику української інтелігенції та національно- визвольного руху двадцятого століття. Наукова новизна. У статті здіснено аналіз оригінальних джерел, які репрезентують погляди Є. Чикаленка на шляхи вирішення земельного питання, містять оцінки аграрно-соціальних відносин в українському селі. Поза тим, всебічно висвітлено місце і роль селянства в Українській революції, критично розглянута земельна політика українських урядів та наслідки насадження в українському селі пробільшовицьких комітетів бідноти й комітетів незаможних селян у візії Євгена Чикаленка. Висновки. Автор статті стверджує, що мотиваційною складовою щоденникових записів, епістолярію й спогадів Є. Чикаленка була його задіяність, як представника української інтелігенції у визвольному русі на початку 1890-х років, створення та фінансування всеукраїнської газети «Рада», участь у діяльності політичних партій, громадських організацій, розробці аграрної політики державних органів влади й управління Центральної Ради, Української Держави та Директорії УНР. Узагальнено та всебічно вивчено великий фактичний матеріал, в якому було відзеркалено специфіку поземельних відносин в локальних вимірах Півдня України й частково в окремих селах Полтавської губернії. На основі аналізу джерел особового походження автором статті обгрунтовано, що в українському політикумі двадцятих років двадцятого століття Євген Чикаленко репрезентував правоцентристську модель розбудови української державності, в основу якої було покладено земельну власність великих та дрібних виробників, традиційні цінності організації самоуправління та селянської (народної) моралі й етики.
Науково-практична діяльність українського генетика академіка О. О. Созінова: одеський період (1958–1978)
тика, селекціонера, агроеколога, організатора аграрної науки та освіти України Олексія Олексійовича Созінова (1930–2018). Наукова новизна дослідження полягає у поглибленні знань та систематизації інформації про науково-практичну діяльність О. Созінова в одеський період у контексті розвитку генетико-селекційної науки другої половини ХХ ст. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні методів як історичної науки, так і суміжних галузей, принципів науковості, історизму, об’єктивності, комплексності й системності. Застосовано історико-біографічний, історико-хронологічний, ретроспективний методи дослідження та метод джерелознавчого аналізу. Висновки. З’ясовано, що одеський період діяльності О. Созінова пов’язаний в основному з функціонуванням Всесоюзного селекційно-генетичного інституту (нині — Селекційно-генетичний інститут — Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення). Наукові інтереси вченого передусім зосереджувалися на вивченні якості зерна на польових та лабораторних дослідженнях з генетики рослин. Виявлено науково-методичні підходи вченого до якісті зерна пшениці, його наукове пояснення складників якості та докладні пояснення заходів щодо її підвищення. Відзначено розширення напрямів досліджень, зокрема в галузі молекулярної біології та генетичних трансформацій. Вченим розроблено методи виділення хроматину, ДНП, ДНК і ядер-протеїнів зі злакових рослин, що сприяло вивченню механізмів генного регулювання. Обґрунтовано пріоритетність і практичну значущість його фундаментальних і прикладних досліджень для подальшої еволюції генетики.
Розвиток галузі виноградарства в Україні 1991–2024 рр. (на прикладі Закарпатської області)
Мета публікації — з’ясувати особливості розвитку виноградарської галузі України загалом та Закарпатської області, зокрема, за роки незалежності. Результати. Авторами здійснено стислий ретроспективний аналіз особливостей розвитку галузі виноградарства в Україні на прикладі Закарпатської області. Охарактеризовано етапи розвитку галузі в період з 1991 по 2024 рр. А саме: певний занепад галузі у 1991–2000 рр.; розширення площ виноградників за рахунок недержавних форм власності на початку 2000-х р.; з 2006 р. держава збільшила вартість ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями з 25 до 500 тисяч гривень, чим унеможливила розвиток як виноробних підприємств, так і дрібних приватних виноробних господарств, позбавивши їх ринків збуту. Занадто складною була процедура отримання ліцензії на виробництво дрібними виноробами (140 дозвільних документів). Впродовж 2013–2018 рр. через несприятливу політику держави щодо розвитку галузі — недосконалість законодавчої бази, недостатність фінансування (у 2015 р. державна підтримка скасована), та через ряд інших негативних чинників спостерігалося різке скорочення площ і валового виробництва винограду. Війна Росії проти України, яка почалася в 2014 році, негативно вплинула на виноробну галузь країни. Проте, навіть у таких складних умовах галузь продовжує розвиватися. З 2018 р. спрощено процедуру отримання ліцензії (4 дозвільні документи) та систему оподаткування (єдиний податок і єдиний соціальний внесок) для дрібних виноробів. 2022 р. став справжнім випробуванням галузі: окупація агресором значної частини територій України, замінування територій, скорочення площ виноградників майже вдвічі, зменшення обсягів експорту вітчизняної виноробної продукції. Станом на 2023 р. основне промислове виробництво сконцентровано в Одеській, Миколаївській та Закарпатській областях. Висновки. Наразі виноробна галузь держави в цілому і Закарпаття зокрема, перебуває у складній ситуації, як і решта галузей сільського господарства. З початком повномасштабного вторгнення рф, програма державної підтримки була повністю переформатована. Це було пов’язано насамперед зі зміною пріоритетності видатків на сферу оборони нашої держави. В нинішніх умовах для України важливо вберегти виноробну галузь від негативного впливу війни і в подальшому відновити її. Бо наша країна має давні виноробні традиції та потенціал для розвитку
Аграрна дипломатія України в умовах російської широкомасштабної агресії (2022–2025 рр.).
Анотація. У статті комплексно досліджена аграрна дипломатія України саме в умовах широкомасштабної війни Росії (2022–2025 рр.). Вперше проаналізовано, як аграрна дипломатія реагує на воєнні виклики: від адаптації експортних стратегій до співпраці в рамках глобальних ініціатив (зокрема «зернової угоди»). Оцінено нову роль України як постачальника продовольства під час кризи та її дипломатичні кроки в міжнародних організаціях (ООН, ФАО, СОТ) для мобілізації допомоги та підтримки. Дослідження висвітлює сучасні геополітичні тренди – взаємодію з країнами ЄС, США та глобального Півдня – у контексті аграрної дипломатії. Розглянуто суть аграрної дипломатії як інструменту економічної зовнішньої політики і роль України на світовому аграрному ринку до війни та виклики, з якими зіткнувся аграрний сектор після військової агресії. Особлива увага приділена Чорноморській зерновій ініціативі, яка дозволила розблокувати експорт зерна та підтримати глобальну продовольчу безпеку. Обмірковано позицію України в міжнародних організаціях (ООН, ФАО, СОТ). Зокрема, успішний перегляд торговельної політики у СОТ 2025 р. та ініціативи України в ООН щодо продовольчої безпеки. Розглянуто геополітичні наслідки аграрної дипломатії 2023–2025 рр., наприклад необхідність залучення країн глобального Півдня до світового продовольчого порядку денного. Методологія. Методологія дослідження базується на принципах історизму, системності та критичному підході, на загальнонаукових та спеціальних методах історичної науки. Використання історичного підходу дозволило комплексно розглянути прояви аграрної дипломатії України в умовах широкомасштабної війни рф проти України (2022-2025 рр.) та проаналізувати, як аграрна дипломатія розвивається в умовах воєнного стану і адаптує свої стратегії до викликів часу. Висновки. Аналіз аграрної дипломатії України в умовах російської агресії 2022–2025 рр. показує її зростаючу роль як інструменту економічної стратегії та національної безпеки. За період воєнного стану аграрна дипломатія адаптувалася до нових реалій: з одного боку, захищає інтереси виробників і фермерів (шляхом державної підтримки, спецрежимом для ПДВ та переговорів), з іншого – забезпечуючує виконання міжнародних зобов’язань України як постачальника продовольства. Успіхи «зернової ініціативи» та активна участь українських офіційних осіб у міжнародних організаціях (ООН, ФАО, СОТ) підтвердили вплив агросектору на глобальну продовольчу безпеку. Геополітичні підсумки свідчать, що питання аграрного експорту стало одним із ключових у переговорах зі світовими та регіональними партнерами. Зокрема, поглиблення співпраці з ЄС і США сприяло збереженню експортних можливостей, а діалог з країнами глобального Півдня набув національного стратегічного значення. Подальший розвиток аграрної дипломатії вимагатиме зміцнення спеціалізованих дипломатичних інститутів (наприклад, аграрний аташе), синхронізації з МЗС і Міністерством аграрної політики та тісної координації з бізнесом для просування української агропродукції на міжнародних ринках. Таким чином, аграрна дипломатія України в умовах широкомасштабної агресії стала символом стійкості, стратегічного мислення та гуманітарної відповідальності. Вона перетворила українське зерно не лише на економічний, а й на дипломатичний інструмент, інструмент м’якої сили що рятує мільйони людей від голоду і зміцнює світову солідарність з Україною.
Селянство правобережної Херсонщини під час тимчасової окупації у 2022 р.
Анотація. Метою дослідження є комплексне вивчення становища селянства правобережної Херсонщини в умовах тимчасової окупації у 2022 р., зокрема в аспектах соціального, економічного та побутового життя для виявлення основних тенденцій, викликів, форм спротиву та впливу окупаційного режиму на сільське населення регіону. Висновки. У статті проаналізовано унікальний феномен внутрішнього спротиву селян правобережжя Херсонщини в умовах окупації 2022 р. Автор розглянув глибинні соціальні, економічні та культурні механізми адаптації й непокори, що формувалися в сільських громадах у відповідь на зовнішній тиск та деструктивні дії окупаційної влади. Крізь призму історичної пам’яті, колективного досвіду пережитих трагедій — таких як Голодомори, репресії, війни — виявлено стійкість українського селянства до зламу традиційного способу життя та здатність до морального самозбереження. У тексті статті простежено повсякденне життя селян правобережної частини Херсонщини під час тимчасової окупації у 2022 р. як форма внутрішнього та економічного спротиву. На основі особистих спостережень і збору усноісторичних свідчень автор проаналізував трансформації аграрного укладу, які були викликані ізоляцією, руйнуванням логістики та економічним тиском окупаційної влади. Показано, як селяни, спираючись на історичну пам’ять і культурні традиції, адаптувались до нових умов, відмовляючись від співпраці з окупантами, відтворюючи самозабезпечення, бартерну економіку та взаємодопомогу. Окрему увагу приділено моральному та культурному виміру спротиву, включаючи збереження української мови, свят, обрядів, а також осуд колабораціонізму в середині громад. У підсумку автор підкреслив, що навіть за відсутності збройного конфлікту повсякденне життя селян стало потужним актом гідності, опору та підтвердження національної ідентичності. Наголошено, що життя селян в умовах окупації 2022 р. постає як складний, але цілісний феномен спротиву, що охоплює не лише матеріальну площину, але й глибоко зачіпає моральні, духовні та культурні основи буття. Цей досвід свідчить про силу колективної пам’яті, життєстійкість традиційної сільської культури та глибоку зрілість селянського світогляду. Стаття не лише фіксує унікальні історичні події, а й формує підґрунтя для подальшого осмислення ролі селянства у збереженні української ідентичності в умовах воєнних загроз і культурного тиску
Трансформації в соціальному становищі та морально-етичній поведінці селян під час колективізації сільського господарства та Голодомору 1932–1933 рр. (за спогадами С. М. Коріненка, 1904 р. народження, проживав у с. Медвежа Немирівського району Вінницької о
Анотація. Мета. Автори ставлять за мету розкрити трансформації у соціальному становищі та морально-етич- ній поведінці селян у період колективізації сільського господарства і Голодомору 1932–1933 рр. на прикладі однієї родини з села Медвежа Немирівського району Вінницької області. Наукова новизна статті полягає в тому, що вона через спогади однієї родини досліджує вплив колективізації та Голодомору на соціальне становище, морально-етичну поведінку, взаємини, психологічні трансформації та стра- тегії виживання селян у умовах радянської політики 1930-х років. Висновки. У проведеному дослідженні проаналізовано соціальні зміни в українському селі на зламі двох епох: пе- ріоду до колективізації та перших двох років існування колективізованого села. На прикладі однієї селянської родини простежено їхній життєвий шлях та особливості морально-етичної поведінки щодо односельців, зокрема в умовах Голодомору 1932–1933 рр. Стаття базується на спогадах однієї селянської родини, а також на сучасних наукових на- працюваннях українських істориків, які досліджують проблему колективізації сільського господарства та Голодомо- ру в Україні. Висвітлено процес формування нової соціальної групи — активістів колгоспного руху, засновників колгос- пу в селі Медвежа, та шляхи їхнього утвердження в сільській громаді. Насильство і примус щодо одноосібників стали основними засобами реалізації державної політики колективізації сільського господарства. В основі такої поведінки активістів лежало несприйняття права селян на одноосібне господарювання, що відповідало генеральній політиці радянської влади. Селяни зазнавали значного психологічного дискомфорту через руйнування традиційного способу життя та намагалися зберегти звичаєві традиції. Трансформації в соціальному становищі та морально-етичній поведінці селян слід розглядати як прагнення до самозбереження і пристосування до нових умов життя.
Роль жінок у масових селянських виступах доби суцільної колективізації та Голодомору в Україні
Анотація. Метою статті є дослідження ролі жінок у масових селянських виступах доби суцільної колективізації та Голодомору в Україні. Наукова новизна результатів дослідження полягає у висвітленні причин, масштабів, особливостей, наслідків масових жіночих селянських виступів доби суцільної колективізації, Голодомору та репресивних заходів, що застосовувалися до їх учасниць. Висновки. Масові виступи, в яких головну роль відігравали жінки, були основною формою активного селянського спротиву доби суцільної колективізації та Голодомору в Україні. В документах ОДПУ, ДПУ УСРР, органів юстиції, партійних, радянських документах масові селянські жіночі виступи 1928–1932 рр. проти розкуркулення, колекти- візації, хлібозаготівель називали заворушеннями, заколотами, «бабськими бунтами», волинками. Влада пояснювала активну участь селянок у волинках «куркульським впливом», неосвіченістю, консерватизмом жінок, патріархальністю селянського суспільства, «окремими перекрученнями політики партії» під час проведення колективізації та розкуркулення, а також «надмірно поблажливим ставленням каральних органів» до учасниць масових заворушень. Насправді жіночий протест став реакцією на проведення руйнівної сталінської аграрної політики, яка загрожувала не тільки добробуту, а й самому існуванню селянських родин, що засвідчили події 1932–1933 рр. Волинки відбувалися у формі демонстрацій, зборів, загальноселянської протидії представникам влади і місцевим активістам, колективних нападів на державні та колгоспні об’єкти. Чисельність учасниць волинок становила від 50–60 до 1000–2000 осіб. Волинки могли тривати від кількох годин, доби до декількох днів. Жіночі заворушення характеризувалися організованістю, завзятістю спротиву місцевим властям. Під час волинок селянки нерідко були озброєні вилами, кілками, ножами. Жіночі виступи супроводжувалися фізичним насильством над колгоспним, партійним, радянським керівництвом, міліціонерами, активістами і колгоспниками, розгромом сільрад, правлінь колгоспів та інших установ. Кожна конкретна волинка якоїсь реальної загрози для тогочасного режиму не несла. Небезпечними були масштаби селянських виступів, бо в перші місяці 1930 р. (січень–березень) волинки охопили більшість сіл України. Про серйозне ставлення представників влади до масових жіночих виступів свідчить той факт, що для придушення наймасштабніших і найтриваліших використовувалися збройні загони ДПУ та міліції.
Друга світова війна у повоєнній долі її учасників і сучасників (на прикладі працівників аграрної сфери)
Анотація. Мета дослідження — на прикладі працівників аграрної сфери дослідити впливи війни та перебування у німецькій неволі на їхнє подальше виробниче життя та подальшу долю. Наукова новизна. Показано, що при висуненні на керівні та управлінські посади будь-якого рівня в управлінській чи матеріальній сфері обов’язковим було враховування біографії особи та її найближчих родичів. Виявлено, що це було головним аргументом для зняття з керівної посади або не призначення на неї. Розкрито позицію правоохоронних органів щодо таких осіб. З’ясовано, що зазначений факт їхньої біографії інституцією розглядався додатковим чинником для здійснення ними кримінальних дій. Досліджено позицію щодо такої категорії працівників партійних структур республіки обласного і районного рівнів та міністерств сільського господарства України і СРСР. Доведено її ідентичність. Виявлено, що: 1) на місцевому рівні існувала така особливість, як переплетення державної політики зі зведенням особистих рахунків; 2) у середині 1950-х рр. дії місцевих партійних керівників набули таких масштабів, що негативно позначалися на ініційованому М. Хрущовим курсі зміцнення кадрів голів колгоспів спеціалістами сільського господарства республіки. Досліджено ситуацію і у сферах, пов’язаних із підготовкою кадрів для села як у викладацьких, так і у студентських колективах. Відповідні органи виявляли таких людей і заклад позбувався їх. Розглянуто обставини набуття освіти сільськими дітьми. Показано, що через значні втрати чоловічого населення села, значні маси сімей були неповними і багато дітей змушені були полишати навчання та йти працювати. Підкреслено, що в основній своїй масі сільська молодь повоєнного часу залишилася малоосвіченою. Розкрито, що більшість тих, чиї дитинство та юність припали на період війни, не змогли реалізувати свій освітній потенціал і змушені були обмежитися сферою фізичної праці. Висновки. Війна і після її закінчення не переставала впливати на долю тих, хто вимушено перебував на окупованій території чи був насильно вивезений на примусові роботи. Навіть у такій сфері, як сільське господарство з боку державних, господарських, силових та партійних структур мало місце упереджене ставлення щодо людей, які з вини влади опинилися в німецькій окупації, полоні, на примусових роботах. Воно проявлялося у їх творчій, професійній, морально-психологічній дискримінації, політичному переслідуванні. Влада всіляко обмежувала можливості для набуття ними освіти, професійного зростання. На селі, експлуатуючи його економічний і людський потенціал, обмежила можливості основної маси цілого покоління сільських дітей в набутті ними належної освіти, на десятиліття законсервувавши низький освітній рівень села, звівши їх вибір лише до кола робітничих спеціальностей у колгоспному виробництві та на промислових підприємствах міст.
Протиправні вчинки солдатів російської армії щодо селян Подільської губернії у ХІХ ст.
Анотація. Мета: на основі виявлених та опрацьованих архівних джерел скласти комплексну картину соціальних взаємовідносин, зокрема тих її аспектів, які пов’язані із причинами (мотивами), наслідками, суспільною реакцією громад, органів цивільної влади та військово-судових установ на кримінальну агресію солдат стосовно до селян та їхнього майна. Наукова новизна результатів дослідження. По-перше, в результаті продовження дослідження архівних матеріалів діяльності імперських судових установ на Поділлі у ХІХ ст., переважно у фондах Державного архіву Хмельницької області, вдалося знайти та опрацювати відомості та документи які відкривають нові аспекти їх діяльності чи доповнюють ті, які вдалося знайти у попередні роки. Це дає можливість більш детально зрозуміти мотивації та ментальність злочинців в одностроях. По-друге, у світлі подій сучасної повномасштабної російськоукраїнської війни чітко проглядаються історичні паралелі окупаційної політики російської імперії у ХІХ ст. та теперішньої російської федерації у ХХІ ст. Отже, з високою ступеню вірогідності можна підтвердити та спрогнозувати поведінку московських солдатів на окупованих територіях, які під гаслами «рускаго міра» здійснюють геноцид українського народу. Методологія. У роботі використано метод систематизації, який допоміг упорядкувати інформацію, подати матеріал у логічній послідовності, детально проаналізувавши досліджувані події та явища. Структурносистемний метод дозволив виділити об’єкт дослідження та вивчити його в межах раціонального пізнання, уникаючи тенденційності інтерпретації емпіричного матеріалу (законодавчі акти, нормативні документи губернських органів влади, спогади учасників, статистичні відомості). Метод діалектичного вивчення історичного процесу дав змогу розглянути визначену проблематику в розвитку і суперечностях. Зважаючи на потребу розкриття властивостей і виявів досліджуваного процесу як історичної реальності й для визначення ролі окремих представників військового командування, регіональної й губернської адміністрації, місцевого управлінського апарату в суспільних зрушеннях, використано біографічний та історико-генетичний методи. Залучення ретроспективного методу дало змогу абстрагуватися від сьогодення та поступово вникнути в реалії життя Поділля окресленого періоду, визначити його особливості й закономірності розвитку. Висновки. Кримінальна агресія щодо мирного населення з боку солдатів армії російської імперії ХІХ ст. є закономірним явищем викликаним суспільним світоглядом, ментальністю московитів та самим змістом (сутністю) системного облаштування збройних сил московії-росії впродовж імперського періоду, естафету якого потім підхопила совєтська та путінська армії. Як свідчать архівні документи — це була армія укомплектована злодіями, крадіями та мародерами, зміст існування яких сформувався в умовах жорстокого ставлення до них з боку офіцерського корпусу, муштри, багаторічних важких умов проживання та харчування. Не бажання частини солдатів адаптуватися до фізичних знущань та злиднів, зумовило психологічний спротив та несприйняття кріпосницької системи імперського війська, які вилилися у прояви кримінальної агресії до мирного населення. Такою російська армія продовжує залишатися й у ХХІ ст. ретельно зберігаючи і пропагандуючи традиції своїх пращурів. Відчуваючи безкарність її солдати на загарбаних чи анексованих територіях поводили і поводять себе як окупанти, завжди перебуваючи у ролі бездумного інструмента імперської політики.
Перша світова війна на Поділлі: селянський вимір
Анотація. Мета дослідження — розкрити вплив Першої світової війни на Поділля, простежити сприйняття селянством краю війни з точки зору їх ментальності, показати настрої сільського населення, виокремити загальні тенденції та особливості економічного, соціального, повсякденного життя подільського села в означений період. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі різних векторів впливу Першої світової війни на селянство крізь призму особливостей розвитку Подільської губернії. Висновки. Перша світова війна призвела до появи кризових тенденцій у розвитку подільського села, спричинила занепад сільського господарства, викликала гострі суспільні потрясіння та зростання соціальної напруги. Водночас піднесла національну свідомість і зумовила початок політизації селянства. Його настрої під час Великої війни були суперечливими, складними і неоднозначними. Патріотичний підйом на початку війни, пов’язаний з надіями на покращення свого становища, швидко згас під впливом воєнних реалій, з’явилася втома від військових дій та погіршення економічної ситуації, а ентузіазм змінився розчаруванням і невдоволенням, війна стала частиною повсякденного життя. Мобілізаційні заходи, реквізиції худоби та продовольства для потреб армії, зростання цін на товари першої необхідності ще більше погіршили ситуацію. Нестача робочих рук, скорочення посівних площ, зменшення врожайності, посилення майнової диференціації села, зростання кількості вдів і сиріт змінили соціальну структуру села, а людські втрати призвели до трагедій у багатьох сім’ях. Однак селяни Поділля ставали краще обізнаними з політичними подіями, які відбувалися в країні та світі, а також з національними ідеями.
Боротьба з пожежами в лісах у сільській місцевості УСРР у першій половині 1930-х років
Анотація. Мета дослідження — дослідження особливостей протипожежної профілактики та гасіння пожеж у лісах сільських регіонів УСРР у період утвердження тоталітарного режиму (1930–1935 рр.). Наукова новизна полягає у тому, що вперше в межах окремого наукового дослідження розглянуто особливості боротьби українців із лісовими пожежами в УСРР у першій половині 1930-х років на основі раніше не досліджених архівних матеріалів державних архівних установ України (Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України та Державного архіву Харківської області). Висновки. У статті розкрито проблеми протипожежних профілактичних заходів та заходи боротьби з пожежами в лісах в українських сільських регіонах у період утвердження сталінського тоталітарного режиму. Проаналізована cпецифіка діяльності органів влади, владних і громадських установ у сфері попередження пожеж та боротьби з вогнем у лісах УСРР. З’ясовано, що у вказаний період в українських сільських регіонах відчувалася нестача кваліфікованих фахівців у галузі вогнеборчої справи. З’ясовано, що достатньо велику частку пожеж у лісових масивах становили підпали як вияв селянського руху опору проти сталінської політики колективізації та розкуркулення. Досліджено особливості попередження та гасіння пожеж у лісових господарствах, біля шляхів сполучень в лісових зонах, зокрема неподалік залізниць та шосейних шляхів.
Внесок сільськогосподарських товариств України у наукове забезпечення винокурної галузі у кінці ХІХ — на початку ХХ ст.
Анотація. Метою статті є аналіз діяльності у кінці ХІХ — на початку ХХ ст. українських відділів Всеросійського товариства винокурних заводчиків та винокурних відділів Харківського і Київського товариств сільського господарства та сільськогосподарської промисловості, а також їхніх науково-дослідних установ (лабораторій і Мережі дослідних полів з культури картоплі). Наукова новизна дослідження полягає в актуалізації питання діяльності сільськогосподарських товариств для потреб винокурної галузі на українських землях у кінці ХІХ — на початку ХХ ст. шляхом вивчення мережі науководослідних установ, про які наразі в літературі практично не згадується. Висновки. Встановлено факт існування на українських теренах в окреслений період низки відділів Всеросійського товариства винокурних заводчиків. Зокрема, Подільського, Київського, Харківського, Чернігівського і Товариства винокурних заводчиків Волинської губернії. Доведено, що завдяки ініціативі винокурного відділу Харківського товариства сільського господарства та сільськогосподарської промисловості, створеного у 1902 р., вдалося зорганізувати постання у 1907 р. з офісом у Санкт-Петербурзі Всеросійського товариства винокурних заводчиків. До завдань винокурних відділів сільськогосподарських товариств входило насамперед обстоювання інтересів винокурних заводчиків відповідних губерній з метою покращення умов виробництва і збуту продукції. Вони активно також займалися науково-дослідною роботою для потреб галузі. Так, з’ясовано, що заслуга Харківського товариства сільського господарства та сільськогосподарської промисловості полягала у закладенні у кінці ХІХ ст. низки окремих полів (Шебекинського, Кряснянського, Троїцького, Морочанського), а у 1910 р. — Мережі дослідних полів з культури картоплі. Остання здійснювала сортодослідження культури картоплі для потреб винокуріння. Лабораторії Харківського і Київського товариств сільського господарства та сільськогосподарської промисловості на підставі результатів аналізів забезпечували винокурні заводи якісними експериментальними матеріалами.
Екологічні проблеми в українському селі періоду незалежності: історичний контекст
Анотація. Мета статті полягає у комплексному дослідженні, екологічних проблем українського села періоду незалежності (1991–2024 рр.). Наукова новизна полягає у тому, що автори, вивчаючи багатоаспектність екологічних проблем українського села періоду незалежності, комплексно дослідили та з’ясували чинники, що деструктивно вплинули на сучасний стан життєдіяльності селян, по-новому переосмислюючи вже відомі історичні факти. Висновки. Наразі є достатньо підстав стверджувати про істотне погіршення екологічної ситуації в українському селі періоду незалежності як результат накопичення цілого комплексу екологічних проблем. Використовуючи залучений для написання статті матеріал, авторами було виокремлено декілька чинників, які деструктивно вплинули на стан життєвого середовища сільського населення. По-перше, остаточно не вдалося вирішити проблеми з мінімізацією наслідків, від яких потерпало українське село в результаті аварії на Чорнобильській АЕС. З боку владних структур стан справ пояснювався банальною нестачею коштів. По-друге, активізація на початку ХХІ ст. діяльності таких економічних гігантів, як агрохолдинги та великі м’ясо-молочні підприємства, які дуже часто працювали із порушеннями, подвоїла навантаження на екологічний стан українського села, негативно впливаючи на якість земельних ресурсів, підземних та наземних вод, атмосферного повітря. По-третє, низька екологічна культура сільського населення (стихійні смітники, паління сухої трави тощо) сприяла поступовому перетворенню екологічночистих територій на забруднені хімічними речовинами та важкими металами. По-четверте, російсько-українська війна стала основною причиною масового знищення флори і фауни, отруєння атмосферного повітря токсичними речовинами, знищення територій, призначених для ведення сільського господарства, деградації родючих ґрунтів внаслідок мінування, потрапляння токсичних речовин чи затоплення після підриву Каховської ГЕС.